От доста време, когато се завърже разговор около това дали да се гласува или да не се гласува, казвам, че може би все пак е по-добре да се гласува заради следното съвсем логично съображение: не може да има позиция "не избирам никого", тъй като няма вариант "никой не управлява". Все някой ще управлява и слава Богу, защото от анархията по-лошо няма.
Напоследък обаче се замислям върху същия въпрос и от една различна гледна точка. Дори да не гласувам, със сигурност някой ще управлява въпреки моя "пас", въпреки моя протест, презрение или липса на интерес. Ще управлява и вероятно ще върши безобразия. Обаче ако не съм гласувал, няма да съм отговорен за тях. Ако ме побърка с неадекватни антивирусни мерки; ако ми стовари на главата истанбулски конвенции и зелени сделки, ще бъда жертва. Няма да съм го упълномощил, няма да го е направил от мое име, няма да го направи в рамките на мандат, който е получил включително и с моя глас. И тогава ще имам право да мърморя, да се бунтувам и да говоря каквото ми е на сърцето. Защото не съм давал съгласието си.
Разбира се, ако тези разсъждения станат достатъчно масови, това ще повлияе на избирателната активност наред със социалната дистанция и машинното гласуване. В последната "Панорама" Крум Зарков прокара тезата, че от ниска избирателна активност интерес имат ГЕРБ. На мен обаче ми се струва, че ниската избирателна активност е в интерес на цялата класическа троица "ГЕРБ/БСП/ДПС", доколкото си имат стари верни фенове, които и в дъжд, и в пек ще излязат да гласуват.
Всъщност гледах "Панорама" (снощи на запис) не заради спора около избирателната активност, а заради мълвата за поредното ярко участие на Волен Сидеров - какво да се прави: и аз съм клюкар като всички останали. Форматът се оказа "парламентарни партии". Има възмущение срещу този формат, има ропот задето ги разделят на две дивизии или, което е още по-обидно, едва ли не на първо и второ качество. Било е време, когато всеки за пръв път е влизал в парламента, време, когато и НДСВ, и ГЕРБ са били извънпарламентарни партии. Всъщност Бойко Василев се опита да успокои напрежението като обяви, че дебатите в следващите две Панорами ще бъдат смесени. Аз пък си мисля, че участниците в дебатите трябва да се избират не според участието им в стария, а според шансовете да попаднат в новия парламент. Защото както е нелепо извънпарламентарните да не могат да се срещнат с парламентарните, така още по-нелепо е да се организират дебати между сериозни партии и някакви комични субекти, които са тъй неадекватни, че неволно се сещаме за Фредрик Бакман, според когото има хора толкова некадърни, че само 25% е вероятността да отговорят правилно на въпрос, съдържащ два възможни отговора.
И наистина, по силата на делението "парламентарни/извънпарламентарни", представители на ВОЛЯ/НФСБ и "Атака" участваха в дебата като парламентарни, но по признака "шанс да влязат в парламента", не би трябвало да се допускат заради малките си проценти. От което зрелището със сигурност щеше да пострада. Така или иначе, участниците бяха шестима по ред, определен, доколкото разбрах, чрез жребий: Станислав Атанасов (ДПС), Крум Зарков (БСП), Волен Сидеров (Атака), Александър Сиди (ВМРО), Кръстина Таскова (Воля/НФСБ) и Тома Биков (ГЕРБ/СДС). Очаквано Тома Биков стоеше най-добре. ДСБ трябва да се гордее, защото той идва оттам, както впрочем и десетки други качествени политици в дясното пространство. Затова обичаме ДСБ, защото създаде свестни хора и професионални политици. Днес те вече не са там и това е малко тъжно. Онова ДСБ, за което съм гласувал до 2014 г, е като гените на Аспаруховите българи - разтворено до неузнаваемост в пъстрия генофонд на завареното романизирано население. Виж, СДС все още криво-ляво се крепи в логичните си рамки.
Тома Биков имаше преимуществото, че не е длъжен да говори само в бъдеще време. Както винаги, той издигна елегантна теза: за ГЕРБ кампанията все още не е започнала, защото имат пряк ангажимент за преодоляване на кризата (какъвто, сещайте се, другите нямат); докато другите се надлъгват помежду си, ГЕРБ работят, работят, работят...
Ако Биков намекваше, че ГЕРБ единствени правят нещо по въпроса с пандемията, то Волен Сидеров, в състояние видимо по-различно от това на всички останали, обяви, че коронавирусът е "глобален социален експеримент", че вече живеем по Оруел и няколко пъти настоя да получи отговор на въпроса защо забраняват аутопсиите на умрелите уж от К-19.
Крум Зарков не се съгласи и каза, че вирусът е реален, но не бива да измества всичко останало, защото ГЕРБ го използват, за да омаловажат истинския дебат (че е време най-сетне да си ходят) и да понижат избирателната активност, от което интерес имали единствено те. Позицията на БСП е, че след разкритията за корупция и протестите цяло лято, управляващите трябва да бъдат свалени. Съвсем логична позиция за БСП.
Същата позиция сподели и Станислав Атанасов от името на ДПС - види се, в момента ДПС е по-скоро опозиционно, отколкото управленски настроено, но там тези неща се променят бързо и безболезнено. Атанасов определи предстоящите избори като най-важни след 1989, защото както тогава, така и сега на дневен ред бил демонтаж на тоталитарна държава. Силни думи. Ако беше така, ако живеехме в тоталитарна държава и в книгите на Оруел, то нито Станислав Атанасов, нито Волен Сидеров щяха да имат възможност да ни съобщят това от ефира на държавната телевизия. Отново сме свидетели на обикновен популизъм с леки елементи на хорър.
Със средствата на популизма и Кръстина Таскова извая образа на новата коалиция ВОЛЯ/НФСБ (нашумяла като "Ах, морето!") като на неповторима в сравнение с другите. Неповторимостта идвала оттам, че "депутатите им излизат [от мандата] в сплотен състав" и че досега не са управлявали, тоест не са виновни за нищо и оттам - годни да управляват оттук нататък. И ако някой все пак не е доловил популизма, Таскова обеща безплатни лекарства за деца и старци. Ей така, за всеки случай.
Александър Сиди очерта хоризонта на ВМРО с два лозунга: "Семейство, доходи, сигурност" и "Европа на отечествата". Тоест един консервативен антиглобализъм, обърнат към малките общности, не по-големи от народ, и отхвърлящ идеята за глобалното село и човечеството като основна общност. Тук вече наистина се провижда някаква предизборна алтернатива, която Волен Сидеров изведе до кристални върхове: "застрашава ни страхотен апокалипсис; трябва да излезем от евроатлантическите илюзии; да напуснем НАТО и да се върнем към Евразия". Звучи шокиращо, но е абсолютно политически резонно. Без да разглеждаме евроатлантическата и евразийската ориентация по същество, трябва да признаем, че именно това е същинска дилема, същинска изборна интрига. Това са неща, между които човек може да избира, а не между средна заплата 2400 или 2500 лева.
И, разбира се, след очертаването на дилемите дойде и въпросът за коалициите. Той винаги е бил най-смешният заради усукването и извивките на отговарящите. Въпреки практиката да показва, че са възможни абсолютно всякакви коалиции (затова и много хора не гласуват - за да не се окаже, че този, за когото са гласували, се е прегърнал с онзи, срещу когото са гласували), въпреки това продължават да съществуват три групи причини, поради които партиите се кандидатират, а избирателите гласуват за тях: идеологически, политически и прагматични (тоест такива, които се отнасят до личния интерес).
Идеологическите са до голяма степен и философски, изразяват някакъв общ мироглед. Изразяват също и някои цивилизационни убеждения като глобализъм/национализъм, мултикултурност/традиция и т.н. Тук са и разликите във вижданията за свободата и целта. Тук са и разликите в разбиранията за културата и изкуството.
Политическите причини са продължение на идеологическите, доколкото при тях е особено важна дилемата ляво/дясно. Но не по-малко важни са и намеренията на партиите да предприемат определени действия в различните сектори - как ще реформират образованието, как ще реформират здравеопазването, държавната администрация, полицията и т.н. И не по-малко важни са желанието и капацитетът на партиите да осъществят намеренията си. Изборите са като обществена поръчка, а избирателите са комисията, която трябва да определи кой кандидат е най-годен да изпълни заданието. Те всички могат да обещаят, но не всички ще се справят.
Най-сетне личният интерес е особено важен, когато избираме за кого да гласуваме. Ако една партия те е съсипвала с нелоялна конкуренция от страна на партийни фирми, ако те е задушавала с партийните си некадърници и мошеници в администрацията или ако просто не си е мръднала пръста за теб, тогава естествено ще гласуваш против нея. И ако една партия включва твоите фирми в "обръчите" си, ако ти предлага доходна кариера в администрацията или пък просто ти върши услуги, то разбира се, че ще гласуваш за нея. Изобщо, демократичният процес не е друго, освен борба ние да сме на власт, а не вие.
Коя от трите групи мотиви е най-силна, най-определяща? Няма да дам отговор, за да не обидя интелигентността ви. Но признайте, че ако човек не види себе си в нито една от трите, то всяко свое гласуване ще приеме като лъжа. Затова да не се сърдим на хората, които няма да гласуват, колкото и добре да разбираме, че гласуването е важно, за да се поддържа демократичната илюзия. Освен това мисля, че Картаген трябва да бъде разрушен.
NaskoZashtoto
на 16.03.2021 в 13:25:16 #3Странно как никой не вижда важното от статията. Не е нито кой как се е представил, нито кой е бил поканен и как се разпределя учестието в редизборния дебат. Важното е призивът да бъдем честни със самите себе си, да си зададем въпроса: "защо искам/не искам да гласувам". Този път поздравявам Сула, че подтиква хората да се замислят за действителния си интерес без ад изхожда от някакви свои субективни морални ценности. И определено всеки който отива да гласува, трябва да си зададе въпроса - искам ли да получа онова, което ми обещава тази или онази партия и вярвам ли, че са способни да го постигнат. А също искам ли в парламента този или онзи кандинат, или по-скоро искам да го видя зад решетките, защото е лъжец, крадец и олигархическа подлога. А онези, които имат по-широки интереси, отделят време да четат и да се замислят за глобалните проблеми, те може да си задават и по-сложни въпроси - за глобаизацията, за геополитическата ориентация и дългосрочния интерес на българите за поколения напред. Но такива за жалост са малцина.
nikola-kostadinov
на 16.03.2021 в 09:11:28 #2Явно сме гледали различни предавания на Панорама
Най-добре стоеше Крум Зарков. Интелигентен човек, дано скоро оглави партията си и да и предаде образ.
Депесарчето е отдавна налаган, беше се по загубил няколко години но вече е на преден план. Също много интелигентен, за съжаление е в тази икономическа групировка.
Тома Биков-както винаги меки четки и баданарки от него. От човек който вижда Тиквата като диктатор, до негова подлога. Какво повече да се каже за него?
Какво ли мнение да има човек за Сульо, след като превижда подлогата Биков като най-добре представил се?
Другите няма смисъл да ги коментираме.
А все пак да спомена, булката на Воля беше меко казана НЕ много умна
58eng
на 15.03.2021 в 17:16:38 #1Драги ми Иване,за да бъде разрушен,Картаген трябва да бъде възстановен...никой от времето на Сципион не се е потрудил,може би именно поради тези нездрави мера и на някои журналисти